29.970 FPS 49 min 2 s
,קולנוע, כאמנות של מראית עין .אומר לנו משהו על המציאות עצמה
זה אומר לנו משהו על האופן .שבו המציאות יוצרת את עצמה
!לא לשם
.ריפלי
.ריפלי, בחייך
ריפלי, אין לנו זמן .לטיול כאן
.ריפלי, לא
ישנה תאוריה גנוסטית ישנה ,שהעולם שלנו לא נוצר בצורה מושלמת
שהאל שברא את העולם שלנו ,היה אידיוט שנכשל בעבודה
כך שהעולם שלנו .הוא בריאה חצי גמורה
.יש חללים, פתחים, פערים
.זה לא ממשי באופן מלא, קיים באופן מלא
בסצנה הנפלאה בפרק האחרון ,של סאגת הנוסע השמיני
,הנוסע השמיני - התחייה", כאשר ריפלי"
,ריפלי המשובטת ,נכנסת לחדר מסתורי
,היא נתקלת בגרסה הקודמת .שלא הצליחה, של עצמה
.של השיבוט של עצמה
,רק יצור מזועזע
,ישות קטנה דמוית עובר .ואז צורות יותר מפותחות
לבסוף, יצור ,שנראה כמעט כמוה
.אבל גפיה הן כמו של המפלצת
.הרגי אותי
משמעות הדבר היא כי כל הזמן ,ההתגלמויות החלופיות הקודמות שלנו
,מה שהיינו יכולים להיות ,אבל איננו
שגרסות חלופיות אלה של עצמנו .רודפות אותנו
זהו ההיבט האונטולוגי של המציאות ,שאנו מקבלים כאן
.כאילו זה יקום לא גמור
,זו, אני חושב .תחושה מאוד מודרנית
דרך אונטולוגיה כזו של מציאות לא גמורה
הפך הקולנוע .לאמנות מודרנית באמת
~ מדריך הסוטה לקולנוע ~
מוצג על ידי הפילוסוף והפסיכואנליטיקאי
סלבוי זיזק
:תרגום BoAzB
- חלק שלישי -
כל הסרטים המודרניים הם בסופו של דבר סרטים על
האפשרות או חוסר האפשרות .לעשות סרט
זהו סיפור עצוב .על העיירה דוגוויל
דוגוויל היתה בהרי הרוקי ,בארה"ב
כאן, היכן שהכביש .הגיע לסופו המוחלט
בסמוך לכניסה למכרה הכסף .הישן והנטוש
,תושבי דוגוויל היו אנשים טובים .והם אהבו את העיירה שלהם
עם פון טרייר, זו לא רק ...הבעיה של אמונה במובן של
האם אנשים באופן כללי ,עדיין מאמינים היום
,מקומה של דת היום .וכן הלאה
אלא גם, באופן רפלקסיבי ,או אלגורי
השאלה של האמונה .בקולנוע עצמו
כיצד לגרום לאנשים היום ?עדיין להאמין בקסם של הקולנוע
בדוגוויל, הכל .מבוים על סט
,אוקיי, זה קורה לעתים קרובות בקולנוע .אבל כאן הסט מוצג כסט
הפעילות מתרחשת ,בדוגוויל, עיירה קטנה
.אבל אין בתים ,יש רק קווים על הרצפה
,המסמנים כי זה הבית .זה הרחוב
הדבר המסתורי הוא, שזה .אינו מונע הזדהות מצדנו
,אם כבר
זה גורם לנו להכנס אפילו יותר .למתחים של החיים הפנימיים
?ראית את גרייס
.היא נמצאת אצלי
?האם היא עסוקה- כבר לא. היכנס פנימה-
,זה לא שאמונה תמימה מתערערת .מפורקת באמצעות אירוניה
פון טרייר רוצה להיות .רציני עם הקסם
האירוניה מגויסת .כדי לגרום לנו להאמין
ושוב, גרייס נמלטה בנס מרודפיה
.בסיועם של אנשי דוגוויל
,כולם חיפו עליה כולל צ'אק, שנאלץ להודות
שזה היה כנראה הכובע של טום .שנראה לו בטעות כה חשוד
המסתורין הוא, שגם אם אנחנו יודעים ,שזה רק מבוים, שזה בדיוני
.זה עדיין מרתק אותנו
.זהו הקסם הבסיסי
,אתם עדים לאיזו סצנה מפתה
,ואז מראים לכם שזו רק הצגה ,מכונות במה מאחור
.אבל אתם עדיין מוקסמים על ידי זה .האשליה נמשכת
,יש משהו אמיתי באשליה .אמיתי יותר מאשר במציאות שמאחוריה
אל תעוררו את זעמו !של עוץ הגדול והחזק
!אמרתי לחזור מחר
,אם היית באמת גדול וחזק .היית מקיים את ההבטחות שלך
האם את מתיימרת למתוח ביקורת ?על עוץ הגדול
!יצור כפוי טובה שכמוך
אתם בני מזל שקיבלתם ראיון למחר
!במקום עשרים שנים מהיום
.עוץ הגדול אמר דברו
אל תשימו לב .לאדם שמאחורי הווילון
.עוץ הגדול... דיבר
?מי אתה- ...אני, ובכן-
אני הקוסם הגדול והחזק .מארץ עוץ
מה שאנו יכולים ללמוד ,"מסרט כמו "הקוסם מארץ עוץ
הוא איך ההיגיון של דה-מיסטיפיקציה .אינו מספיק
,זה לא מספיק לומר
אוקיי, זו פשוט הצגה גדולה" ,כדי להרשים את האנשים
,"מה שעומד מאחוריו הוא רק זקן צנוע" .וכן הלאה
,ליתר דיוק, בדרך כלשהי .יש יותר אמת במראה הזה
,למראית העין יש השפעה .אמת משלה
מה לגבי הלב ?שהבטחת לאיש הפח
...ובכן
והאומץ שהבטחת ?לאריה הפחדן
?והמוח של הדחליל- ?והמוח של הדחליל-
.באמת, כל אחד יכול להיות בעל מוח .זוהי סחורה מאוד בינונית
כל יצור מוג-לב שזוחל על האדמה
או חומק דרך .ים מרופש יש לו מוח
,מהיכן שאני בא, יש לנו אוניברסיטאות היכלות נהדרים של למידה
לשם אנשים הולכים .כדי להפוך להוגים גדולים
,וכשהם יוצאים הם חושבים מחשבות עמוקות
ועם לא יותר מוח .ממה שיש לך
.אבל יש להם דבר אחד שאין לך !תעודה
לכן, מכוח הסמכות שהוקנתה לי
על ידי האוניברסיטאטוס קומיטיאטום ,אי פלוראביס אונום
הריני מעניק לך .Th.D את תואר הכבוד של
?.Th.D- .זה דוקטור למחשבולוגיה-
סכום השורשים המרובעים של כל שתיים מצלעותיו של משולש שווה שוקיים
שווה לשורש הריבועי .של הצד הנותר
!אה, שמחה, התלהבות !יש לי מוח
,וזהו הפרדוקס של הקולנוע .הפרדוקס של אמונה
אנחנו לא פשוט מאמינים .או לא מאמינים
אנחנו תמיד מאמינים .בסוג של מצב מותנה
,אני יודע טוב מאוד שזה מזויף
אבל, בכל זאת, אני נותן לעצמי .להיות מושפע מבחינה רגשית
?מה שלומכם
מר קרל ליאמלי מרגיש שזה יהיה קצת אכזרי להציג סרט זה
בלי להקדים .אזהרה ידידותית
אנו עומדים לגולל ,את סיפורו של פרנקנשטיין
איש מדע, שביקש ליצור אדם בדמותו שלו
.מבלי לחשוב על אלוהים
מישהו אומר לנו ,אתם צריכים לחוות את הזוועה
.אנחנו עושים את זה
אז אם מישהו מכם מרגיש שאינו רוצה ,להעמיד את עצביו במתח שכזה
...עכשיו היא ההזדמנות שלך .ובכן, אנחנו הזהרנו אתכם
,גבירותיי ורבותיי ,צעיר וזקן
,זה אולי נראה הליך יוצא דופן .לדבר אליכם לפני שהסרט מתחיל
.אבל יש לנו נושא יוצא דופן
,מאחורי, לא אדום, זה הוליווד ,אלא וילון שחור
,ססיל דה מיל עצמו מופיע
ונותן לנו שיעור על איך לסיפור עשרת הדיברות ומשה
יש רלוונטיות רבה היום כאשר אנו נלחמים
,בסכנת הטוטליטריות הקומוניסטית .וכן הלאה, נותן לנו את כל הרמזים
?האם בני אדם הם רכושה של המדינה
?או שהם נשמות חופשיות תחת אלוהים
אותו קרב ממשיך .ברחבי העולם היום
האדון הנסתר השולט באירועים
יכול להיות מוגדר גם ,כאידיאולוגיה בהתגלמותה
במובן של מרחב .אשר מארגן את התשוקות שלנו
?והשם שלך ?מה לעזאזל השם שלך
,'ב"כביש אבוד" של דיוויד לינץ ,יש לנו את איש המסתורין
,שמייצג את הקולנוען .אפילו במאי
תארו לעצמכם מישהו שיש לו ,גישה ישירה לחיים הפנימיים שלכם
,לפנטסיות הכמוסות ביותר שלכם
למה שאפילו אתה .לא רוצה לדעת על עצמך
?אנחנו כבר נפגשנו בעבר, לא
.אני לא חושב כך
?איפה אתה חושב שנפגשנו
?בבית שלך, אתה לא זוכר
הדרך הטובה ביותר לדמיין ,מהו איש המסתורין
היא לדמיין מישהו .שלא רוצה שום דבר מאתנו
?מה זאת אומרת ?אתה איפה עכשיו
.בבית שלך
.זה מטורף, בנאדם
.התקשר אליי
זוהי האימה האמיתית .של איש המסתורין הזה
לא איזה כוונות רעות, שטניות .וכן הלאה
רק העובדה שכאשר הוא ,הוא ניצב לפניך
.הוא, כביכול, רואה דרכך
.אמרתי לך שאני כאן
?איך עשית את זה
.תשאל אותי
?איך נכנסת לתוך הבית שלי- .אתה הזמנת אותי-
.זה לא מהרגלי ללכת לאן שאינני רצוי
,זה כמו בית המשפט ברומנים של קפקא
,שם בית המשפט, או החוק .מגיע רק כאשר אתה מבקש אותו
?אוו! למה שהוא יעשה את זה
?מוזר ביותר. מה לכל הרוחות
היצ'קוק היה אובססיבי .לנושא הזה של מניפולציה רגשית
החלום שלו היה אפילו ,שמתישהו בעתיד
כבר לא נצטרך ,לצלם נרטיבים
המוח שלנו יהיה מחובר באופן ישיר לאיזו מכונה
והבמאי יצטרך רק ללחוץ על כפתורים שונים
והרגשות המתאימים .יתעוררו בתודעתנו
!הן באות. הן באות
,מה יש לבמאים כמו היצ'קוק ,'טרקובסקי, קישלובסקי, לינץ
?במשותף
.אוטונומיה מסוימת של צורה קולנועית
צורה אינה באה רק כדי .להביע, לבטא תוכן
.יש לה מסר משלה
אצל היצ'קוק, יש לנו את המוטיב של אדם התלוי מעל תהום
.בידו של אדם אחר
."הדוגמא הראשונה, "חבלן
."חלון אחורי"
."ואז יש לנו ב"לתפוס גנב
,יש לך אולם מלא שם למטה .החלי בהופעה
."ואז ב"מזימות בינלאומיות
."וכמובן, ב"ורטיגו
אז אנחנו רואים כאן .את אותו מוטיב חזותי חוזר על עצמו
אני חושב שזה לא נכון לחפש כאן .משמעות משותפת, עמוקה יותר
כמה תיאורטיקנים צרפתים טענו
שהעיסוק כאן הוא .במוטיב של נפילה וגאולה
.אני חושב שזה כבר לומר יותר מדי
אני חושב שמה שאנו עוסקים בו ,הוא סוג של מטריאליזם קולנועי
,שמתחת לרמה של המשמעות
,משמעות רוחנית ,אבל גם משמעות סיפורית פשוטה
,אנחנו מקבלים רמה בסיסית יותר ,של הצורות עצמן
,מתקשרות זו עם זו ,מתכתבות, מהדהדות, משקפות
.משתנות בהדרגה, הופכות אחת לשניה
,ורקע זה ,רקע של אב-מציאות
,ממשי שהוא דחוס יותר ,מהותי יותר מאשר המציאות הסיפורית
,הסיפור שאנו רואים
הוא זה שמספק את הדחיסות הנכונה .של החוויה הקולנועית
,"זהו העץ הענק לידו, ב"ורטיגו .מדלן וסקוטי נפגשים, כמעט מתחבקים
היכן שהמתח הארוטי שלהם .הופך בלתי נסבל
?מהו העץ הזה
אני חושב שזה עוד אחד מסדרת ,'הדברים הגדולים של היצ'קוק'
,כמו פסלי הר ראשמור .או, להביא דוגמא נוספת, כמו מובי דיק
.העץ הזה הוא לא רק אובייקט טבעי
,זהו, בתוך המרחב הנפשי שלנו
מה שבפסיכואנליזה .'נקרא 'הדבר
,זה ממש כאילו העץ הזה ,בעיוות הגודל שלו
מגלם משהו שיוצא ,מהמרחב הפנימי שלנו
הליבידו, האנרגיה המוגזמת .של הנפש שלנו
,אז כאן, אני חושב
אנו יכולים לראות כיצד סרטים .ופילוסופיה נפגשים
איך קולנוענים גדולים באמת .מאפשרים לנו לחשוב במונחים חזותיים
,אחרי שהציפורים תוקפות את העיר
פורצת שריפה ,בתחנת דלק
כאשר בחור זורק .גפרור בוער על הבנזין
!היי, אתה! היזהר! אל תפיל את הגפרור הזה !היזהר! צא משם
!אדוני, ברח- !היזהר-
החלק הראשון של הסצנה הקצרה הזאת .הוא סטנדרטי
אנחנו מקבלים את החילוף הסטנדרטי בין צילום של האש
,וצילום של האדם .מלאני במקרה זה, המסתכל עליה
.ואז משהו מוזר קורה
.אנחנו חותכים לגובה רב מעל העיר .אנו רואים את העיר כולה
אנו מקבלים את זה באופן אוטומטי .כצילום מכונן סטנדרטי
,כמו אחרי צילומי תקריב שמבלבלים אותנו
שמונעים אותנו ,מלקבל אוריינטציה ברורה
אנו צריכים צילום המאפשר לנו ,איזשהו מיפוי קוגניטיבי
.כך שנדע מה קורה
אבל אז, בדיוק באותו ההיגיון של 'הדבר' מהמרחב הפנימי
,שעולה מתוככם
קודם אנו שומעים את הקולות ,המאיימים, שהם קולות של ציפורים
,ואז ציפור אחת נכנסת ...ציפור נוספת נכנסת
,הצילום שהתקבל כניטראלי ,'מנקודת 'המבט של אלוהים
.הופך פתאום למבט מרושע
.המבט של הציפורים התוקפות עצמן
.ואנחנו נזרקים לתוך המצב הזה
ושוב, אנחנו יכולים להשתמש כאן ב"ציפורים" כפרק האחרון
ולקרוא לאחור סצנות קלאסיות .אחרות של היצ'קוק באותה הדרך
האם לא אותו הדבר בדיוק קורה
במה שאני מחשיב ,"כסצנה האולטימטיבית ב"פסיכו
,הרצח השני ?הרצח של הבלש ארבוגאסט
היצ'קוק מתמרן כאן בצורה מאוד מעודנת
את ההיגיון של מה שנקרא .הכחשת פטיש
,היגיון שאומר "...אני יודע טוב מאוד, אבל"
,אנו יודעים טוב מאוד כמה דברים ,אבל אנחנו לא באמת מאמינים בהם
,אז למרות שאנחנו יודעים שהם יקרו
אנו לא פחות מופתעים .כשהם קורים
,במקרה זה הכל מצביע לכיוון הרצח
,ובכל זאת, כשזה קורה .ההפתעה היא, אם בכלל, חזקה יותר
.זה מתחיל באופן היצ'קוקי סטנדרטי
.הוא מביט במעלה המדרגות
חילוף זה יוצר מתח היצ'קוקיאני
בין המבט של הסובייקט
,והמדרגות עצמן או, ליתר דיוק, החלל בראש המדרגות
,אשר מחזיר את המבט
ויוצר איזשהו .איום מוזר, בלתי נתפס
לאחר מכן מספקת המצלמה
,תמונה גיאומטרית ברורה מנקודת על ,'צילום מ'מבט האל
.של הסצנה כולה
זה כאילו כאן אנו עוברים ,מאלוהים כיוצר ניטראלי
.לאלוהים בזעמו השמימי והבלתי נסבל
הרוצח הזה הוא בשבילנו .מפלצת בלתי נתפסת
,אנחנו לא יודעים מי הוא
אבל משום שאנו נאלצים ,לתפוס את עמדתו של הרוצח
באופן מסוים אנו לא יודעים .מי אנחנו
כאילו אנו מגלים .מימד מפחיד בעצמנו
כאילו אנו נאלצים ,לפעול כבובה
ככלי שרת לרצונה .של אלוהות רשע אחרת
,זה לא כפי שהמטפיזיקה הקלאסית חושבת
אנחנו מבוהלים מכדי לקבל" ,את העובדה שאנו בני תמותה
.אנחנו רוצים להיות בני אלמוות". לא"
הדבר הנורא באמת .הוא להיות בן אלמוות
,נצח הוא הסיוט האמיתי .לא מוות
,הלורד ויידר
?אתה שומע אותי
אנחנו צריכים לזכור את הרגע המדויק ,כאשר האדם הרגיל, היומיומי
,בסדר, לא ממש יומיומי אבל האדם הרגיל שהוא אנקין סקייווקר
.הופך לדארת' ויידר
בסצנה זו כאשר רופאיו של הקיסר
,מרכיבים אותו מחדש, אחרי פציעות כבדות ,לדארת' ויידר
שהסצנות האלה הן בעריכה צולבת
,עם הסצנות של הנסיכה פאדמה .אשתו של אנקין, יולדת
.לוק
אז זה כאילו אנו עדים .להפיכתו של אנקין לאב
?אבל איזה סוג של אב
אב מפלצת .שלא רוצה להיות מת
,הנשימות העמוקות שלו הן קולו של האב
,האב הפרוידיאני, הקדמון ,האב המגונה, בעל העוצמה
.האב שלא רוצה למות
זה, אני חושב, הוא לכולנו
.האיום המגונה ביותר שאנו עדים לו
.אנחנו לא רוצים את אבותינו בחיים .אנחנו רוצים אותם מתים
האובייקט האולטימטיבי .של חרדה הוא אב חי
זה מביא אותנו למה שאנו צריכים באמת .'להיות קשובים לו בסרטו של דיוויד לינץ
כלומר, מה צריך להילקח ברצינות .ולא ברצינות בסרטיו
.אנחנו אוהבים את בן- .אנחנו אוהבים את בן-
.לחיי בן- .לחיי בן-
.לחיי בן
.לחיי בן- !תהיה מנומס-
.לחיי בן
פרנק הוא אחד מדמויות האב .המפחידות האלה, המגונות עד גיחוך
,"מלבד פרנק ב"קטיפה כחולה ,"יש לנו את ברון הארקונן ב"חולית
,"יש לנו את ויליאם דפו ב"לב פראי
."יש לנו את מר אדי ב"כביש אבוד
!אף פעם אל תיצמד מאחור! אף פעם
.תגיד לו שלא תיצמד מאחור- !אף פעם-
...אני לעולם לא א
האם אתה יודע כמה אורכי מכונית מזוינים
?נדרשים כדי לעצור מכונית ב 55 קמ"ש
!שישה אורכי מכונית מזוינים !זה 32 מטרים מזוינים, אדוני
,אם הייתי חייב לעצור פתאום !היית נכנס בי
אני רוצה שתשיג ספר הדרכה מזוין לנהיגה
,ואני רוצה שתלמד אותו !בן זונה
.אני רוצה לירוק פעם אחת על הראש שלך
.רק קצת רוק על הפנים שלך
.איזה פינוק
,אבל אני חושב שהמראה הזה .של קומדיה אלימה עד גיחוך, מטעה
אני חושב שדמויות האב המגוחכות הללו ,הן המוקד האתי
.'הנושא של כמעט כל סרטיו של דיוויד לינץ
!בואו נזדיין
!אני אזיין כל מה שזז
,סמכות אבהית, נורמלית היא אדם רגיל
,שכביכול .לובש פאלוס כסמל
יש לו משהו
.המספק את הסמכות הסמלית שלו
.זהו, בתאוריה הפסיכואנליטית, הפאלוס
.אתה לא פאלוס .יש לך פאלוס
,פאלוס הוא משהו המחובר אליך .כמו שהכתר של המלך הוא הפאלוס שלו
משהו שאתה שם עליך .וזה נותן לך סמכות
,כך שכאשר אתה מדבר ,זה לא אתה כאדם רגיל שמדבר
,אלא זו הסמכות הסמלית עצמה .החוק, המדינה, שמדברת דרכך
,אז דמויות האב האלה ,המגוחכות באופן מוגזם
זה לא פשוט זה ,שיש להם פאלוס
שיש להם פאלוס ,כסמל של הסמכות שלהם
.באופן מסוים, הם עצמם פאלוס
,זה עבור, אם הם עדיין קיימים ...סובייקט גברי נורמלי
זו היא החוויה מטילת האימה ביותר ,שאתה יכול לדמיין
,להיות הדבר עצמו באופן ישיר .להניח שאני פאלוס
וגדולתן הפרובוקטיבית
,של דמויות האב המגונות ,הלינצ'יאניות האלה
היא שלא רק שהם ,משוללי כל חרדה
,לא רק שהם לא מפחדים מזה
.הם לגמרי נהנים להיות זה
,הם ישויות חסרות פחד באמת ,מעבר לחיים ומוות
,מקבלים על עצמם בשמחה, כביכול ,את האלמותיות שלהם
.אנרגיית החיים הלא מסורסת שלהם
.אוקיי
זה מופיע בצורה מאוד יפה
בסצנה לקראת הסוף ,"ב"לב פראי
.בה בובי פרו נהרג
!עצרו, בני זונות
!זו המשטרה
הוא מקבל את סכנת החיים שהוא ,שרוי בה במעין חיוניות שופעת
וזה באמת כאשר ראשו מתפוצץ
זה כאילו אנו רואים את ראש הפין .נקרע לגזרים
.או, למען השם
.הממזר המסכן הזה
,ואז בסוף .הדמויות האלה מוקרבות
.אה, ג'פרי
.זה נגמר, ג'פרי
הז'אנר הקולנועי האהוב על יוסף סטאלין .היו מחזות זמר
,לא רק מחזות זמר הוליוודיים .אלא גם מחזות זמר סובייטיים
ישנה סדרה שלמה .של מה שנקרא מחזות זמר של הקולחוז
?למה .זה צריך להיות מוזר בעיננו
סטלין שהוא התגלמות הסגפנות .הקומוניסטית, הטרור, ו... מחזות זמר
התשובה שוב היא הרעיון .הפסיכואנליטי של האני-עליון
,אני-עליון הוא לא רק טרור מוגזם
,ציווי ללא תנאי ,דרישה להקרבה מוחלטת
,אלא באותו הזמן .תועבה, צחוק
וגאונותו של סרגיי אייזנשטיין .היא לנחש את הקשר הזה
,בסרטו האחרון ,שהוא דיוקן מוצפן של עידן סטאלין
,"איוון האיום: חלק שני"
שבגלל כל זה .נאסר לצפיה באופן מיידי
בסצנה הייחודית ,לקראת סוף הסרט
,אנו רואים את הצאר, איוון
,עורך מסיבה, משתעשע ,עם ה'אופריצניקי' שלו
השומרים הפרטיים שלו, בהם השתמש ,כדי לענות ולהרוג את אויביו
,משטרה חשאית, הקג"ב שלו, אם אתם רוצים .נראים מבצעים מחזמר מוסיקלי
,מחזמר מוסיקלי מגונה שמציג בדיוק את הסיפור
,על הריגת האצילים העשירים .האויבים העיקריים של איוון
!תנו לגרזנים להכות
.אז הטרור עצמו מבוים כמחזמר
והשערים נבקעו לשניים
עכשיו, מה לכל זה ?ולמציאות של טרור פוליטי
.האין זו רק אמנות, דמיון? לא
לא רק שמשפטי הראווה הפוליטיים במוסקבה באמצע וסוף שנות ה-30
,היו מופעי תיאטרון ,אסור לנו לשכוח זאת
,הם היו מבוימים היטב .מתורגלים בחזרות וכן הלאה
,יתרה מכך ,נורא כמו שזה נשמע
.יש בהם משהו קומי
האימה הייתה כל כך אכזרית ,שמהקורבנות
מי שנאלץ להתוודות ולבקש ,לעצמו עונש מוות וכן הלאה
נשלל מהם המינימום ,של כבוד אדם
,כך שהם התנהגו כמו בובות הם שתפו פעולה בדיאלוגים
שבאמת נשמעים כמו .מתוך אליס בארץ הפלאות
הם התנהגו כמו דמויות .מסרט מצויר
.אויב הציבור מספר אחד
אתה עומד לדין היום .על הפשעים שבצעת
.אנחנו נוכיח שאתה אשם
.רק תנסה לקבל זיכוי
,באמצע שנות ה-30
אולפני וולט דיסני הפיקו קריקטורה שלא תיאמן
...שנקראה יום הדין של פלוטו
!שתוק
,בה הכלב, פלוטו הידוע... ,נרדם, ובשנתו
,הוא נרדף, בחלום בלהות
על ידי חתולים שהיו כולם בעבר ,קורבנותיו, שהתעלל בהם
,הגוררים אותו לבית המשפט ,שבו משפט ממש, באמת סטליניסטי פוליטי
.מתקיים נגדו
.ראינו ושמענו מספיק
.חבר המושבעים, עשו את חובתכם
,ראו אותנו עושים את שלנו
,אנו מוצאים את הנאשם אשם .הוא אשם, הוא אשם
!הידד
,החוק הוא לא רק נוקשה ,אכזרי, עיוור
,באותו הזמן .הוא לועג לנו
יש הנאה מגונה .בעיסוק בחוק
,האשליה הבסיסית שלנו היום אינה להאמין
,במה שהוא רק פיקציה .להתייחס לבדיות ברצינות רבה מדי
,היא, להיפך .לא להתייחס לבדיות ברצינות מספקת
.אתה חושב שזה רק משחק? זו מציאות .זה אמיתי יותר ממה שנראה לך
,לדוגמא ,אנשים שמשחקים במשחקי וידאו
מאמצים פרסונת מסך .של סדיסט, אנס, לא משנה מה
,הרעיון הוא ,במציאות אני אדם חלש
...לכן על מנת
,להשלים את חולשתי בחיים האמיתיים... אני מאמץ את התדמית הכוזבת
,של אדם חזק, מופקר מינית .וכן הלאה וכן הלאה
.אז זו תהיה הקריאה הנאיבית
,אני רוצה להופיע כחזק יותר, פעיל יותר .כי בחיים האמיתיים, אני אדם חלש
אבל מה אם אנו קוראים את זה ?באופן הפוך
,האנס החזק והאכזרי הזה, נאמר .זהות זו היא האני האמיתי שלי
במובן זה שזו האמת הנפשית של עצמי
,וכי בחיים האמיתיים ,בגלל אילוצים חברתיים וכן הלאה
.אני לא יכול לגלם אותה
וכך, דווקא משום שאני חושב ,שזה רק משחק
,זו רק פרסונה ,דימוי עצמי שאני מאמץ במרחב וירטואלי
.אני יכול להיות שם הרבה יותר כנה
אני יכול לגלם שם זהות .הרבה יותר קרובה לאני האמיתי שלי
אנחנו צריכים את התירוץ של הבדיון .כדי להציג את מה שאנחנו באמת
,'סטאלקר" הוא סרט על 'אזור"
,שטח אסור שבו יש פסולת .שאריות של חייזרים המבקרים אותנו
ו'סטאלקרים' הם אנשים
שהתמחו בהברחת הזרים שרוצים לבקר במרחב הזה
.בו אתה מקבל הרבה חפצים קסומים
אבל העיקרי ביניהם הוא ,החדר באמצע המרחב הזה
,שבו, כך נטען .הרצונות שלך יתממשו
.אני יודע שאתם תתרגזו
...בכל אופן, אני חייב להגיד לכם
...אנו עומדים כעת... על הסף
.זה הרגע הכי החשוב בחיים שלכם
.אתם חייבים לדעת את זה
המשאלות הכמוסות ביותר .שלכם יתגשמו כאן
.הרצון הכנה ביותר .שנולד מסבל
.הניגוד בין "סולאריס" ו "סטאלקר" הוא ברור
ב"סולאריס", אנחנו מקבלים מכונת איד
כאובייקט המממש ,את הסיוטים שלך, תשוקות, פחדים
,עוד לפני שאתה מבקש את זה .כביכול
,ב"סטאלקר" זה הפוך
,אזור' שבו התשוקות שלך' ,המשאלות העמוקות ביותר מתממשות
בתנאי שאתה מסוגל .לגבש אותן
,ואת זה, כמובן .אתה אף פעם לא יכול
זו הסיבה שכולם נכשלים ברגע שהם .'מגיעים לשם, במרכזו של ה'אזור
,אתה רק עושה כסף !באמצעות... הייסורים שלנו
.זה אפילו לא הכסף
.אתה נהנה כאן .אתה כמו אלוהים כאן
,אתה, רימה צבועה .מחליט מי יחיה ומי ימות
!הוא בוחר, מחליט
,'עכשיו אני מבין למה אתם, ה'סטאלקרים .אף פעם לא נכנסים בעצמכם לחדר
,אתם מתענגים על כל הכוח הזה !המסתורין, הסמכות
?מה עוד יש לרצות
!זה לא נכון .אתה... אתה טועה
הפתרון של טרקובסקי למתח הזה .הוא זה של ערפול דתי
הדרך לצאת מהמבוי הסתום .זו מחווה של הקרבה עצמית
,שני סרטיו האחרונים ,"Sacrifice" ו "Nostalghia"
מסתיימים שניהם .בהתאבדותו של הגיבור
אבל אני לא חושב שזה מה שעושה .את טרקובסקי מעניין
מה שהופך אותו למעניין .זו עצם הצורה של סרטיו
טרקובסקי משתמש באלמנט החומרי
,של דחיסות טרום-נרטיבית .זמן עצמו
לפתע אנו מרגישים .את האינרציה הזו, חדגוניות של זמן
הזמן הוא לא רק מדיום קליל וניטראלי .שבתוכו הדברים קורים
.אנו מרגישים את הדחיסות של הזמן עצמו
דברים שאנו רואים .הם עוד סמנים של זמן
.הוא מטפל אפילו בבני אדם בדרך זו
אם נסתכל על הפנים הייחודיות ,של סטאלקר עצמו
זהו פרצוף של מישהו שנחשף ליותר מדי קרינה
,וכביכול, נרקב .מתפרק בעודו בחיים
התפוררות זו של המרקם החומרי של המציאות
.היא שמספקת את העומק הרוחני
,סובייקטים טרקובסקיאנים, כאשר הם מתפללים .הם לא מביטים מעלה, הם מסתכלים מטה
,"הם אפילו לפעמים, כמו ב"סטאלקר .מניחים את ראשם ישירות על האדמה
כאן, אני חושב, טרקובסקי משפיע עלינו ברמה
,שהיא הרבה יותר עמוקה הרבה יותר חיונית לניסיון שלנו
,מכל המוטיבים הרוחניים הסטנדרטים
לרומם את עצמנו .מעל למציאות החומרית וכן הלאה
אין שום דבר ספציפי .'באותו ה'אזור
זהו הוא אך ורק מקום .שבו גבול מסוים מוגדר
,אתה מגדיר גבול ,אתה שם אזור מסוים מחוץ לגבול
ולמרות שהדברים נשארו ,בדיוק כפי שהם היו
.זה נתפס כמקום אחר
בדיוק כמקום שעליו אתה יכול להקרין
,את האמונות שלך, הפחדים שלך .דברים מהמרחב הפנימי שלך
,במילים אחרות ה'אזור' הוא בסופו של דבר
.הלובן של המסך הקולנועי
לאנשי העיר הזו אנו תורמים את" ".'האנדרטה הזאת; 'שלום ושגשוג
אורות הכרך" של צ'פלין" היא אחת מאותן יצירות מופת
שהן באמת מתוחכמות מדי .למתוחכמים
.זהו סרט מטעה בפשטותו
,כאשר אנו מוקסמים על ידו
אנו נוטים להחמיץ את .מורכבותו והעידון הקיצוני שלו
הסצנה הראשונה של הסרט .כבר מספקת את הקואורדינטות
זהו מעין מיקרוקוסמוס .של כל אמנותו של צ'פלין
מהו מקור ?הגאוניות הקומית של צ'פלין
מהו המצב הקומי הארכיטיפי ?בסרטיו של צ'פלין
זה להיחשב בטעות למישהו ,או לתפקד כנקודה מטרידה
.ככתם מטריד
.הוא מעוות את המראה
,אז הוא רוצה למחוק את עצמו .לצאת מהתמונה
,או שאנשים אפילו לא מבחינים בו ,שמים לב אליו
.כך שהוא רוצה להתבלט
,או, אם הם מבחינים בו ,הוא נתפס בעיניהם באופן שגוי
.מזוהה כמה שהוא אינו
,הנווד מזוהה בטעות
על ידי נערה עיוורת ויפה ,שמוכרת פרחים בפינת רחוב
.כמיליונר
,הוא מקבל עליו את המשחק, עוזר לה
אפילו גונב כסף כדי לשלם עבור הניתוח .כדי להחזיר את ראייתה
,ואז, אחרי שהוא מרצה את העונש וחוזר .הוא מנסה למצוא אותה
ואני חושב שזו מטאפורה .לבעייתיות שלנו
,לעתים קרובות מדי ,כאשר אנו אוהבים מישהו
אנחנו לא מקבלים אותו או אותה .כפי שהאדם הוא למעשה
אנו מקבלים אותו או אותה ככל שהאדם הזה
.מתאים לקואורדינטות של הפנטסיה שלנו
,אנחנו שוגים בזיהוי .מזהים בטעות אותו או אותה
,ולכן, כאשר אנו מגלים שטעינו
.אהבה יכולה להפוך במהירות לאלימות
,אין דבר מסוכן יותר
קטלני יותר עבור האדם האהוב
,מאשר להיות אהוב, כביכול ,לא בשל מה שהוא או היא
.אלא משום התאמה לאידיאל
,במקרה זה .אהבה היא תמיד אהבה ממיתה
כאן זה לא רק הנווד כדמות בתוך הנרטיב של הסרט
,חושף את עצמו לנערתו האהובה
זה באותו הזמן ,צ'פלין כשחקן ובמאי
.חושף את עצמו לנו, הציבור
,אני חסר בושה, אני מציע את עצמי לכם"
."אבל באותו הזמן, אני מפחד"
הגאונות האמיתית של צ'פלין
נמצאת בדרך בה הוא הצליח לביים
את הרגע הפסיכולוגי של הכרה
,ברמה הצורנית ,מוסיקה, היבט חזותי
,ובה בעת .ברמת המשחק
,כאשר שתי הידיים נפגשות
הנערה לבסוף מזהה אותו .כמה שהוא
רגע זה הוא תמיד .מסוכן מאוד, פתטי
האהוב נופל אל מחוץ למסגרת ,של קואורדינטות האידיאליזציה
,סוף סוף שם .נחשף במערומיו הנפשיים
".הנה אני כמו מה שאני באמת"
ואני לא חושב שאנחנו צריכים .לקרוא זאת כהפי-אנד
.אנחנו לא יודעים מה יקרה
,יש לנו את הכיתוב ,הסוף", המסך משחיר"
.אך השירה ממשיכה
,כאילו הרגש עכשיו חזק מדי
.גולש אל מעבר למסגרת המסך
,על מנת להבין את העולם של היום .אנחנו צריכים קולנוע, פשוטו כמשמעו
רק בקולנוע אנו מקבלים
את אותו מימד חיוני איתו .אנו לא מוכנים להתעמת במציאות
אם אתה מחפש את מה שהוא במציאות ,ממשי יותר מהמציאות עצמה
.הסתכל לתוך הבדיון הקולנועי
:בימוי סופי פינס
:הגשה סלבוי זיזק
:תרגום BoAzB